The principle of double effect plays an important role in deontological ethics which give an emphasis to intentions in the process of moral evaluation of human acts. According to this principle, it is morally permissible to actualize an action with two consequences, one of which is good and the second bad, if and only if some conditions are met: for example, the bad consequence is not a means for attaining the good consequence and the bad consequence is not brought about intentionally, but only foreseen as necessarily and inevitably connected with the actualization of the action itself and its good consequence. The aim of this article is to lay necessary theoretical foundations for a better understanding and employment of the principle of double effect by discussing Hart’s critique of it and Philippa Foot’s different approach to the moral dilemmas to the solution of which the principle of double effects seems to be well applicable. In the course of my argumentation I distinguish between two types of intentions – characterizing and final intentions – and show how this distinction solve some of the difficulties connected with the understanding and application of the principle of double effect.
CS
Princip dvojího účinku hraje důležitou roli v deontologických etikách, které přikládají důležitost intencím v procesu morálního hodnocení lidského jednání. Podle tohoto principu je morálně přijatelné aktualizovat jednání se dvěma důsledky, z nichž první je dobrý a druhý špatný, pouze za předpokladu, že jsou splněny určité podmínky: špatný důsledek například nesmí být prostředkem k dosažení dobrého důsledku a špatný důsledek nesmí být způsobený úmyslně, je pouze předvídaný jako nutně a nevyhnutelně spojený s provedením jednání samotného a s jeho dobrým důsledkem. Cílem tohoto článku je vystavět nezbytné teoretické předpoklady potřebné k lepšímu pochopení a aplikaci principu dvojího účinku. Diskutuji kritiku tohoto principu britským teoretikem práva Hartem a odlišný přístup k řešení morálních dilemat, k jejichž řešení se princip dvojího účinku zdá vhodným, v díle Philippy Footové. V průběhu své argumentace rozlišuji mezi dvěma typy intencí – charakterizující intence a finální intence – a ukazuji, jak tento rozdíl pomáhá řešit některé obtíže spojení s chápáním a aplikací principu dvojího účinku.
The paper assumes the premise that the reflexive elements se, si that form the so-called proper reflexive verbs have the status of derivational morphemes. The aim of the paper is to describe the consequences of the adoption of the given premise for the interpretation of various types of reflexive verbs. It can be assumed that different groups of reflexive verbs represent derivational types which are distinctive and clearly defined to varying degrees. The more obviously the reflexive verb and the non-reflexive verb differ in terms of (a) semantic valency, (b) syntactic and semantic transitivity, the more distinctive the derivational function of the reflexive morpheme is. A distinctive, easy to define derivational type is represented by reflexive verbs (derived from transitive verbs) which are both syntactically and semantically intransitive (verbs of the type hnát se, rozbít se). A less distinctive derivational type comprises verbs which are syntactically intransitive but retain a certain degree of semantic transitivity (proper reflexive verbs formed with the morpheme se). The least distinctive derivational type is represented by verbs which are transitive in both the syntactic and semantic senses (some types of reflexive verbs formed with morpheme si).
JavaScript is turned off in your web browser. Turn it on to take full advantage of this site, then refresh the page.